UN FILM ORIGINAL NETFLIX
Grăbește-te.
N-o să terminăm la timp.
Ba da. Trebuie.
Fă o pauză. Vino.
E rândul meu.
„Ba da. Trebuie.”
Așa era fratele meu, Henry.
Era absolut sigur că totul se va întâmpla așa cum voia el.
Că va sta ploaia și vom putea să plantăm bumbacul.
Că vom săpa groapa înainte să înceapă furtuna.
La naiba!
- Iisuse! - Ce e?
E mormântul unui sclav.
De unde știi?
E împușcat în cap.
Probabil era un fugar.
E clar.
Ce e clar?
Nu-l îngrop pe tata în mormântul unui sclav.
Ar fi urât asta din toată inima.
Ajută-mă să ies.
N-avem de ales.
Ajunge! Vino!
Ajunge!
Ieși de aici!
Haide!
Sus.
La naiba!
- Jamie, ține-te! - Nu putem.
Mă duc după o scară!
Henry!
- Henry, unde ești? - Sunt aici!
Așa era fratele meu, Henry.
Era absolut sigur că totul se va întâmpla așa cum voia el.
Și că frățiorul lui...
Jamie!
...nu l-ar trăda niciodată.
Vino încoace. Ce e cu tine?
Am crezut că o să mă lași în groapă!
De ce aș face asta?
Când mă gândesc la fermă, mă gândesc la noroi.
Ni se depunea pe genunchi și pe păr.
Călcam în urmele de cizme prin nămol.
Visele mele aveau culoarea maro.
Haide, ridică-l.
- Haide. - Împinge-l...
- Stai puțin, lasă-l... - Stai.
Ridică-l, Jamie. Încă puțin...
Hai să ne oprim, să-l punem jos.
Ce-ar fi să punem funiile pe lungime? Am putea sta la capete.
Nu, sicriul e prea îngust. Dacă mai cade o dată, se strică.
- Am putea încerca. - Ba nu!
- Hap! - Henry.
- Hap! - Henry, nu face asta.
Nu sunt eu de vină pentru ce s-a întâmplat.
- I-am avertizat pe amândoi. - Lasă-i în pace.
Hap!
Hap, oprește-te puțin!
Poți să ne ajuți?
Trebuie să băgăm sicriul în groapă.
Hap?
Eram fată mare și aveam 31 de ani
când l-am cunoscut pe Henry McAllan, în primăvara anului 1939.
Locuiam cu părinții în casa în care crescusem.
Lumea mea era mică,
iar el mă salva de o viață la periferie.
Serios? Mi-a spus că ați făcut facultatea.
Sunt inginer.
- Aveți diplomă de inginer de la Ole Miss. - Da.
Ai auzit, Laura? Are diplomă de inginer de la Ole Miss.
Măi să fie!
Și Laura a făcut facultatea.
Are diplomă de la universitatea West Tennessee.
Suntem tare mândri de ea.
Sora mea e cea mai inteligentă din familie.
Avea note mai bune decât mine. Mereu mi-au scos ochii din cauza asta.
E inteligentă.
Laura, să ne cânți ceva la pian după cină.
Ar trebui s-o auziți. Cântă ca un înger.
Să-i cânți ceva dlui McAllan mai târziu.
- Mamă... - „Ave Maria”. Cântecul meu preferat.
- O să vă placă, e minunat. - Mamă!
Ce e?
Sunt sigură că Teddy nu l-a invitat
pe noul lui șef, dl McAllan, ca să asculte imnuri.
Ce-ar fi să-l întrebăm pe el? Domnule McAllan?
Ați dori să ascultați muzică după cină?
Îmi plac imnurile religioase.
Îi plac imnurile religioase.
Nu eram obișnuită cu admirația bărbaților și nu mă mai săturam de ea.
Era o schimbare față de mila sinceră
și gentilețea prefăcută rezervate fetelor bătrâne.
- Bine. - Deci...
El nu simțea nevoia să umple aerul de cuvinte, ca mine.
El avea încredere în sine, eu nu.
Așa este?
Ei bine...
Nu pot spune că-l iubeam cu adevărat pe atunci,
dar îi eram atât de recunoscătoare, încât restul nu mai conta.
Fratele meu, Jamie, vine de la Oxford săptămâna viitoare.
Aș vrea să te cunoască.
Uite-l acolo!
Frățioare!
- Arăți bine. - Și tu.
Îți priește aerul din Memphis.
Sau o fi altceva?
Dră Chappell, el e fratele meu, Jamie.
- Îmi pare bine. - Și mie.
Se crede un personaj din piesele lui.
Da, dar din ce piesă? Hamlet? Faust? Prințul Hal?
Una din care ți-ai putea câștiga pâinea cândva.
Dv. ce credeți, dră Chappell?
Aș zice că semănați mai degrabă cu Puck.
- Cine e Puck? - „Ce nebuni sunt acești muritori!”
Puck e un fel de elf poznaș.
E un spiriduș.
Scuză-mă, încerc s-o impresionez.
Vei vedea că dra Laura nu e ușor de impresionat.
- Mergem? - Da.
I-am spus lui Pappy că vii azi.
Vreau să aud.
Apoi am fost tras dedesubt,
eram rănit și sângeram și credeam că o să mor,
că o să fiu o altă victimă a inundației din '27.
- De ce nu mi-ai povestit niciodată? - Mai e.
Ce s-a mai întâmplat?
Am văzut o lumină pâlpâindă...
- Ca o stea căzătoare. - „Pâlpâindă”?
O mână s-a întins din lumină.
Am crezut că Dumnezeu Însuși a venit să mă ia.
Dar nu era El, ci dragul meu frate, Henry.
- I-ai salvat viața, ești un erou! - Așa e.
Ce-ar fi trebuit să fac? Să-l las să se înece?
Pentru viitor, orice ne-ar rezerva.
Să fiți binecuvântați cu fericire, sănătate, prosperitate
și, dacă ea te acceptă, cu o casă plină de copii.
Vă iubesc pe amândoi.
Ce efervescent e!
Te-ar deranja dacă aș dansa cu prietena ta?
Domnișoară Chappell, doriți să dansați?
Mi-ar face plăcere.
Jamie privea într-un mod diferit.
Când se uita la mine, nu mă mai simțeam invizibilă.
Mulțumesc mult.
- Mă întorc. - Bine.
Ești foarte frumoasă în seara asta.
Mulțumesc.
Jamie are acest efect asupra fetelor.
Le face să strălucească.
Îi placi, îmi dau seama.
Sunt sigură că nu-i displace nimeni.
Nu-i displac femeile, cu siguranță.
Cererea în căsătorie a lui Henry nu a fost cum mi-am imaginat.
Nu a îngenuncheat, iar întrebarea a fost mai degrabă o afirmație.
Henry nu era romantic.
Era dârz.
- Da? - Da.
Îmi plăcea viața de familie.
Să-l ascult pe Henry și să-l aștept să vină acasă...
Pentru asta mă născusem.
Când s-a născut Amanda Leigh, am devenit a ei.
Apoi a venit ziua care a schimbat totul.
Pentru totdeauna.
Ziua de 7 decembrie 1941
va intra în istoria infamiei.
Statele Unite ale Americii
au fost atacate brusc și deliberat
de către forțele navale și aeriene ale Imperiului Japonez.
Statele Unite au avut relații pașnice cu această națiune
și, la cererea Japoniei...
Tata a împrumutat camionul dlui Robert ca să mă ducă.
Asta îmi amintesc cel mai bine.
Primele și ultimele lucruri
ți le amintești cel mai bine.
Mulțumesc.
Ne vom ruga pentru tine.
Bine.
Să nu ne uiți.
Nu.
N-o să vă uit.
Să ai grijă.
Da.
Să vă faceți datoria cu toții. S-o ajutați pe mama.
- Bine? - Da.
Nu lăsați pe oricine lângă Lilly May. Să nu crească prea repede.
- Să te întorci. - Da.
Să vii înapoi. Ai înțeles?
- Te iubesc, mamă. - Te iubesc, copilul meu.
Mulțumesc.
Nu mă pot uita înapoi.
Nu m-am uitat înapoi.
Se zice că aduce ghinion să te uiți după cineva care pleacă.
I-am ținut bătăile inimii în palme.
Țin minte fiecare bătaie.
Era cald, era viu.
Știu orice locșor de pe trupul lui.
Doar atât puteam face: să nu mă uit.
Nu am preferați.
Îi iubesc pe toți la fel.
Așa fac toate mamele.
Dar în timpul acestor patru ani,
cât timp el a fost plecat,
m-am rugat numai pentru el.
Dumnezeu o să mă ierte.
Haideți!
Săpați!
Hai, Ruel!
Continuă. Cina va fi gata când ne întoarcem.
La ce folosește un act?
Bunicii și străunchii mei, bunicile și strămătușile mele,
tata și mama
au desțelenit, au arat, au dezghețat, au plantat, au cules, au cultivat,
au ars, au desțelenit din nou.
Au lucrat toată viața acest pământ
care nu va fi niciodată al lor.
Au lucrat până au asudat, au asudat până au sângerat,
au sângerat până au murit.
Au murit cu țărâna acestor 80 de hectare sub unghii.
Au murit săpând pământul tare și ars de soare
ce nu avea să fie niciodată al lor.
Iar faptele lor nu mai valorau nimic.
Dar acest om, acest loc, această lege
spun că ai nevoie de acte, nu de fapte.
Calvin Augustus a cumpărat pământ aici,
iar prietenul lui, Leo, a cumpărat aici.
După mine, aici ar mai fi un hectar.
De s-ar putea face garduri din plumb...
Le dărâmă mereu, chiar dacă sunt de plumb.
Nu mai durează mult, nu, tată?
La anul pe vremea asta,
voi avea 20 de hectare de bumbac,
20 de hectare de ovăz, 20 de orez.
Prostule, orezul nu crește aici.
Nu-l face prost pe fratele tău.
- Eu o să cultiv oricum. - De asta nu mă fac fermieră.
- Mă fac stenografă. - Steno-ce?
Un fel de dactilografă.
- Nu acceptă dactilografe de culoare. - Sora ta va fi prima.
Iubito, apropo...
Am cumpărat o fermă în Mississippi.
Ne mutăm acolo în trei săptămâni.
E la 64 de kilometri la sud de Greenville.
Are un pridvor
mare și vechi, un smochin...
Fetelor le vor plăcea cele patru dormitoare.
Dar nouă ne place casa asta.
Acum fiecare va avea camera ei. Pappy o va avea și el pe a lui.
Pappy?
Acum, că mama a murit, trebuie să avem grijă de el.
Avem 80 de hectare de teren fertil. Ia gândește-te!
- Ești foarte tăcută. - Sunt foarte nedumerită.
Ai știut că vreau să am ferma mea.
- Ba nu. - Ți-am spus.
Henry, habar n-am avut.
- Eu... - Aș fi ținut minte.
Îți spun acum.
O să-ți placă.
Așteaptă să o vezi.
Iubito!
- Îmi place pridvorul. - Da.
Da? Cine își alege camera?
Haide! Și tu!
Așteaptă puțin.
Vrei să iei cea mai bună cameră, nu?
Așa e?
Ce e în spate?
Cheia ar trebui să fie sub covoraș.
- Ia-o tu. - Cine naiba sunteți?
Suntem familia McAllan.
Am luat cu chirie casa asta. Tu cine ești?
Orris Stokes. Sunt noul proprietar al casei.
Am închiriat casa de la George Suddeth acum trei săptămâni.
Mie mi-a vândut-o săptămâna trecută.
Nu mi-a zis nimic de chiriași.
Se pare că va trebui să-l ajut să-și amintească.
- A plecat din oraș de trei zile. - I-am dat 100 de dolari.
- Ai ceva în scris? - Nu, Pappy, am bătut palma.
I-am dat 100 de dolari în bani gheață, aici, în salon.
Am cinat cu el și cu soția lui. I-am arătat...
- Mai bine plecați. - I-am arătat poze cu micuțele mele...
Te-a păcălit. Tâmpitule!
Tâmpitule.
N-am crezut că vreun băiat al meu poate fi așa de prost.
Putem locui la fermă. E o casă acolo.
O să stăm la fermă.
O să ne descurcăm. Haideți.
Să stăm cu negrii și cu argații?
În oraș nu există case suficient de mari pentru noi.
Crede-mă, am verificat. Vino, scumpo.
Iubito, ăsta e pământul nostru!
Unul dintre străunchii mei, unchiul Willie,
a cumpărat un teren lângă Reconstruction.
Avea act.
Au venit patru albi călare într-o zi, l-au amenințat cu pistolul
și i-au zis că e un om mort.
Actul unchiului meu
a fost rupt în 40 de bucăți și aruncat în vânt.
Așa că întreb, la ce-ți folosesc actele?
Datorită catârului sunt arendaș, nu dijmaș.
Și am început să visez să am cândva pământul meu.
Poate că așa au început necazurile.
O să vii la noi să-ți dăm de mâncare. Îți luăm tot salariul de stenografă.
Ba nu. Fiindcă voi sta în California sau la Chicago,
unde-s slujbe pentru cei de culoare.
- Se termină și războiul. - Ba nu.
- Dar Ronsel se va întoarce mai devreme. - Nu vreau să vină mai devreme.
- Ar însemna că... - Nu vine mai devreme.
Terminați de mâncat și spălați vasele înainte să vă culcați.
Salutare.
Bună seara, domnule.
Sunt Henry McAllan.
- Ești Hap Jackson? - Da.
Tocmai am sosit. Eu și familia mea.
Am nevoie să mă ajuți la descărcat.
- Deci sunteți noul proprietar? - Da.
Credeam că veniți săptămâna viitoare.
Trebuie să descarc și să fac focul înainte să se întunece.
- Bine? - Da, domnule.
Bună seara.
Atunci zi-i să meargă pe jos.
E prea departe și nu avem timp. Și se înserează.
Eu nu mă dau la o parte pentru un negru.
Nu poate să meargă cu Laura și cu fetele.
În spatele camionului nu e loc. Te rog, Pappy.
Dl McAllan era din Memphis.
Cred că nu deosebea botul unui catâr de fund.
Mi-a zis că voia să aducă un tractor infernal.
Închipuiți-vă.
Să lucrezi pământul cu o mașinărie, în loc de mâinile date de Dumnezeu.
O să pescuim.
Ați pățit ceva, dnă McAllan?
Nu. Mulțumesc.
Spune-i să repare obloanele, altfel murim de frig.
Să descărcăm camionul înainte să înceapă ploaia.
Lasă-l aici.
Tu odihnește-te, Pappy. Ne ocupăm noi.
Fetele sunt obosite. Îmi trebuie păturile lor.
Bine.
Trebuie să fie pe aici.
Veniți, fetelor.
- Pune-le în colț. - Da, doamnă.
„Poveste despre două orașe.
La răscruce...”
Știi să citești?
M-a învățat fiul meu, Ronsel.
Luptă sub comanda generalului Patton.
Adică sapă șanțuri și curăță cartofi?
Nu, domnule, e comandant de tanc.
Nu dă armata un tanc de mii de dolari
pe mâna unui negru.
Fiul meu, Jamie, e un adevărat soldat.
Pilotează bombardiere.
Fiul meu e sergent în Batalionul 761.
Li se spune Panterele Negre.
Băiete!
Știi cum se numește un negru cu trese?
Raton!
Iubito, unde vrei să punem pianul?
Stai să culc mai întâi fetele.
Nu avem loc de pian. Eu unde mai dorm?
O să dormi în șopron.
Eu nu dorm acolo.
- N-are nici podea. - Henry, te rog.
- Nu avem loc. - Aruncă pianul.
Putem pune un pat aici, ascuns de o perdea.
Așa e.
Nu vreau un dormitor în mijlocul sufrageriei.
- Pianul... - Mă dă afară.
- Nu te dăm afară. - Henry, putem vorbi singuri?
- Iubito! Nu te dăm afară. - Henry.
Când mi-ai zis că mă aduci în locul ăsta uitat de Dumnezeu,
n-am zis nimic.
Când mi-ai zis că el o să stea la noi, am acceptat.
Iar când Orris Stokes ți-a zis
că omul de la care ai închiriat casa te-a escrocat, am tăcut.
Dar acum îți spun că nu arunc pianul.
E singurul lucru civilizat de aici.
Tatăl tău poate dormi ori în șopron, ori cu tine,
fiindcă eu nu rămân aici fără pian.
- Ești foarte obosită. - Ba nu.
La naiba!
Stră-străbunicul meu și sclavii lui au construit ferma unde am crescut.
Odată, bunicul mi-a zis să ies afară,
să iau o mână de țărână din curte și s-o aduc înăuntru.
M-a întrebat: „Ce ai în mână?” I-am zis: „Țărână.”
„Așa e. Acum dă-mi-o mie.”
A întrebat: „Ce am eu în mână?”
„Țărână”, i-am zis.
„Ba nu, e pământul pe care l-am primit. Știi de ce?
Fiindcă eu sunt proprietarul lui. E al meu.
Într-o zi, va fi al tău.”
Doar că pământul ăla nu a mai ajuns până la mine.
Tata l-a vândut după inundație.
Le-a zis tuturor că râul l-a făcut să plece.
Dar era o minciună.
A plecat cu bucurie de pe pământul acela.
Armata a făcut din Jamie pilot de bombardier.
E vina mea că e acolo sus.
L-am pus să promită că, dacă va fi vreodată soldat,
va lupta în cer.
Se spune că lupta e mai curată acolo.
E liber.
Adam e în stânga?
Da.
Bine.
Am ratat ziua fetiței mele. Nu e deloc mulțumită.
O să ne întoarcem curând. Te duc înapoi teafăr, Rog.
Bine. Să-ți ții promisiunea.
Tu ai fata ta, eu o am pe a mea.
Da, dar a mea e dintr-o revistă.
Dragii mei,
vă scriu dintr-un sat din Belgia, numit Tillet.
Belgia e o țară frumoasă, la nord de Franța.
Tatei i-ar plăcea aici. Sunt multe ferme.
Ce e asta?
- „Veniți să luptați”? - Da.
Când veți primi scrisoarea, voi fi plecat de aici.
Mereu suntem în mișcare.
- La arme! - După mine!
Să mergem!
Hai, mișcați-vă!
- Gata. Să mergem! - Haide!
Ți-ai împușcat calul?
- Ce fel de om face asta, Carl? - Cineva...
- Nu-l hrănești la timp. - Calul mi-a mâncat tutunul!
- E al meu! - Carl, m-am săturat.
Nu vreau să te mai aud!
Dacă nu-ți poți face treaba, nu mai pot să te țin.
- Henry, nu! - Știi asta!
Henry, eu am...
Te rog. Le am pe Vera și pe fete. Și mai am unul pe drum.
- Păi... - Eu am...
Am soție și copii, Carl.
- Nu am unde să mă duc. - Am soție și copii.
Asta e o fermă, nu e caritate.
- Pleci la sfârșitul săptămânii! - Te rog!
La sfârșitul săptămânii.
Vreau să pleci!
Violența face parte din viața la țară.
Unde te uiți, vezi animale moarte.
Șoareci morți, iepuri morți, oposumi morți.
Îi găsești în curte,
le simți mirosul când putrezesc sub casă.
Pe altele le ucizi chiar tu, ca să le mănânci.
Găini, porci, căprioare, broaște, veverițe...
Le jumulești, le jupoi, le cureți mațele, le scoți oasele, le frigi.
Le mănânci, o iei de la capăt, ucizi.
Am învățat cum să cos o rană însângerată,
cum să încarc o armă și cum să trag cu ea,
cum să scot din burta unei scroafe un purcel care iese cu picioarele înainte.
Mâinile mele au făcut asemenea lucruri,
dar pentru mintea mea nu a fost ușor.
Bună ziua, doamnă McAllan.
Bună ziua, doamnă...
Spuneți-mi Vera.
Bună, Vera.
Ea e una dintre fetele mele, Alma.
Vrem să vă vorbim.
Nu ne puteți alunga.
Poftim?
Nu avem unde să ne ducem dacă ne alungați.
Nimeni nu ne mai angajează acum.
Nu depinde de mine, ci de soțul meu.
Vă rog să ne țineți.
Nu eu hotărăsc.
Și dacă ați hotârî?
Alma!
Dragii mei,
localnicii se poartă frumos cu noi.
Nu sunt ca albii de pe la noi.
Mi-e dor de casă.
Ei fac tot ce pot ca noi să ne simțim ca acasă.
Le sunt foarte recunoscător.
Ronsel.
Henry!
- Ce e? - Henry, te cheamă soția.
Isabelle e bolnavă și acum se îmbolnăvește și cealaltă.
Vin!
Au tuse convulsivă! Du-te după doctor.
Spune-i tatălui tău să pună apă la fiert.
Du-te!
„Aș vrea să fi fost cu toții aici ca să vedeți.
Rochia ei era sclipici... sclipitoare.
Nici soldații albi nu-și puteau lua ochii de la ea.
Spune-i lui Lilly May
că nici marea Lena Horne nu cântă mai bine ca ea.
Ai grijă ca Ruel să se țină de fastball.
Spune-i lui Marlon
că am vrut să-i păstrez niște zăpadă, dar s-a topit.
Așa că o să-i aduc un pahar de apă.”
Bine.
„Și...”
- Hap! - Vin, domnule!
Am nevoie de soția ta, de Florence.
Fetele mele au tuse convulsivă.
Nu pot ajunge în oraș, fiindcă podul e acoperit de ape.
Țin minte că mi-ai zis că e moașă.
- Soția mea nu e doctor. - Înțeleg.
Dar soția mea are nevoie de ajutor și...
- Când au început să tușească? - Isabelle acum câteva zile.
Iar Amanda Leigh acum câteva ore.
Încă sunt contagioase.
Vă poate da niște leacuri, dar nu poate veni cu dv.
Vă pot plăti.
N-aș mai putea veni acasă vreo trei-patru zile.
- Cine are grijă de familia mea? - Te rog!
Soția mea se teme.
Nu mi-am permis luxul de a-mi iubi doar propriii copii.
Mama mea era tristă.
Era tristă de când se crăpa de ziuă.
Când luna era încă pe cer,
ea ne săruta pe mine și pe surorile mele pe pleoape,
iar noi ne făceam că dormim.
Apoi se ducea la lucru,
unde trezea și săruta copiii altei femei, la lumina soarelui.
Am jurat că eu voi fi doar a copiilor mei.
Ai grijă cum calci.
- Ea e Florence. - Cine e?
E moașă.
- Naște cineva aici? - Podul e inundat.
Fetele au nevoie de doctor.
- Podul e inundat. Ce să fac? - Ține-o.
Am văzut asta și la copiii mei.
Trebuie să bea lichide.
Dar mai întâi trebuie să curățăm flegma.
E bine că le faceți aburi.
Domnule McAllan, vă rog să mai fierbeți apă.
O vreau pe mama!
Așa se va duce flegma.
Trebuia să le duc la doctor de când au început să tușească.
Dacă se întâmplă ceva...
Acum știu cum se simțea mama.
Fetele dv. se vor face bine.
Bine.
Dacă li s-ar fi întâmplat ceva copiilor acelei femei,
s-ar fi zis cu noi.
Acum știu că pleca de acasă nu doar din datorie, ci din dragoste.
Mi-e sete.
Mă auzi, fato? Vreau niște...
Dacă ridici cuțitul...
Acum știu...
că iubirea e un fel de supraviețuire.
Se trage în noi! Ce se întâmplă în spate?
Îi văd! Întoarce avionul.
Mitraliorul din spate e mort!
Doboară-l!
Trebuie să urcăm.
Virează la stânga și urcă!
Bine, căpitane!
Roger!
Am ieșit din formație!
Roger, răspunde!
Mitraliorul din față, mai ești acolo?
Da! L-am doborât!
- Vin alții din stânga! - Îi văd!
Jeremy!
Jeremy, spune ceva!
Nu!
Mama?
Bună dimineața.
Mă bucur că vă simțiți mai bine.
Avem vești bune pentru tine.
Am dori să-ți oferim o slujbă.
Să lucrezi aici pentru mine.
Am nevoie de ajutor cu fetele.
Să gătești, să faci curat.
Ar fi niște bani în plus pentru familia ta.
Noi nu le aparținem.
Plătim arendă, lucrăm câmpul pentru noi. Asta e tot.
Nu pot să ne ia ca pe niște unelte.
Tu spui mereu să facem economii,
că, dacă avem pământul nostru, putem scăpa de ei.
- Așa am reuși. - Nu vreau să lucrezi pentru ei.
Nu lucrez pentru ei, ci pentru noi.
Am acceptat deja.
„Pentru că bărbatul este cap femeii, precum Hristos e cap Bisericii.”
„Cine poate găsi o femeie virtuoasă?
Prețul ei întrece mărgeanul.
Într-însa se încrede soțul ei, iar câștigul nu-i va lipsi niciodată.”
Toate duminicile astea...
- Chiar ai ascultat, nu? - Da.
Acum trebuie să mă asculți tu pe mine.
„În casa Tatălui Meu multe locașuri sunt.
Știu că așa e. Iar de nu, v-aș fi spus.
Mă duc să vă gătesc loc.
Ca să fiți și voi unde sunt Eu.”
Știu că asta îmi aduce alinare.
Îmi aduce alinare să știu
că într-o bună zi, când mă voi trezi, îmi va fi mai ușor decât cu o zi înainte.
Într-o dimineață,
copiii mei nu se vor mai trezi aici.
Vor deschide ochii sub un cer nou.
Într-o bună zi... vom scăpa de cizma de pe gâtul nostru
și de lanțurile de la picioare.
Într-o bună zi...
Și nu vorbesc de o zi îndepărtată, ci de cea de acum.
Chiar acum!
Într-o bună zi...
Am zis...
Foc!
Bine tras!
Ieșiți din tanc!
Tată!
Te ajut eu!
Mișcați-vă! La pământ!
Am nevoie de un medic!
Am zăcut și am tot zăcut.
Stăteam la pat, iar soția mea făcea treaba în locul meu.
Mâinile lui Florence erau pline de bășici.
O vedeam masându-și spatele, când credea că nu mă uit.
A doua zi, a venit ploaia.
O ploaie torențială, care a întărit solul.
Nu aveam ce face.
Am stat, ne-am uitat și ne-am agitat două zile, până a stat.
Hap, ești înăuntru?
Da, domnule.
- Cum te simți? - Din ce în ce mai bine.
Se pare că știi ce faci acolo.
E o tradiție de familie.
Cât crezi că o să mai stai la pat?
Dr. Turpin a zis șase săptămâni. Au trecut deja patru.
Cred că o să fiu gata până luni.
- Luni, zici? - Da.
Să-ți spun ceva. Nu cred...
Nu cred că vei reuși să semeni totul la timp.
Nu ai prea mult timp.
Florence și băieții muncesc fără întrerupere.
Știți că trebuie să desțelenim câmpul, din cauza ploii.
Cum să nu știu! Tare-aș vrea să putem controla ploaia.
Acum ar trebui să plantați,
dar nici nu ați săpat câmpul.
Nu mai poți aștepta, Hap. Ești fermier, înțelegi.
Da.
Dacă ai avea un catâr...
ai termina imediat.
- Catârul mi-a murit de tetanos. - Știu.
Florence și băieții...
Va trebui să închiriezi un catâr de la mine.
Îți reduc la jumătate partea de recoltă până plătești tot.
Trimite un băiat după cină să ia catârul.
Da, domnule.
Iubito, am uitat să-ți spun.
Florence nu va putea veni la noi o vreme.
Cum adică?
Va veni abia la sfârșitul lui iulie, după ce semănăm.
- Unde e Hap? - Și-a rupt piciorul, ți-am spus.
- Ba nu. - Ba da.
- Ba nu, Henry. - Ba da.
Am nevoie de ajutor. Împrumută-i un catâr...
Nu-i pot împrumuta un catâr!
Nu îl pot împrumuta pur și simplu.
Mai bine le dăm toată ferma.
Dacă nu pot semăna la timp,
trebuie să închirieze un catâr și să ne plătească din recoltă.
E greu pentru ei, dar e bine pentru noi.
Hap s-a rănit lucrând pentru noi.
Ba nu. Hap Jackson s-a rănit lucrând pentru el însuși.
- Agricultura e o afacere. - Eu cred...
Tu crezi, dar eu am băgat tot ce avem în ferma asta.
Totul.
Trebuie să câștigăm ceva anul ăsta, altfel familia noastră va avea necazuri.
Înțelegi asta?
Înțelegi?
Da, Henry.
Bine. Haide.
30-8-62.
Data la care confederații au învins armata unionistă
în Bătălia de la Richmond.
Nu cred că el știa că eu știu combinația.
Bună ziua. Dna Jackson?
Da.
Sunt dr. Pearlman. Am venit să vă tratez soțul.
Mulțumesc. Intrați.
Dacă m-ar fi întrebat cineva înainte,
aș fi zis că toți albii sunt la fel.
Henry s-a supărat pe mine și mi-a arătat asta ignorându-mă în pat.
Nu-mi plăcea mereu cum făcea dragoste Henry,
dar mă făcea să mă simt o soție adevărată.
Nu m-am gândit niciodată să-l refuz.
El cum putea să mă refuze?
Acesta e un moment solemn și glorios.
Generalul Eisenhower m-a informat
că forțele germane s-au predat Națiunilor Unite.
Drapelele libertății flutură în toată Europa.
Pentru această victorie, mulțumim
providenței, care ne-a îndrumat și ne-a sprijinit...
- Hitler a murit! - Războiul s-a sfârșit!
Hitler a murit!
Războiul s-a sfârșit!
Suntem pe teritoriu inamic.
Ești mort, albule!
Trecem peste ei. Atenție în dreapta, mitralior!
Ai murit!
Sâmbăta era ziua mea preferată.
Era singura zi când mă simțeam curată.
- Să mă așez? - Da.
În restul timpului puțeam.
Mamă, vine cineva!
- Unchiul Jamie! - Unchiul Jamie!
Veniți să-l îmbrățișați pe unchiul Jamie!
Cine o fi? E păpușa de Amanda?
- Și tu cine ești? Micuța mea Bella. - Jamie!
- Îmbrățișați-l pe unchiul Jamie! - Jamie!
- Ce mari ați crescut! - Jamie!
Cine e?
Veniți, fetelor.
Ce bine arăți, frățioare!
Tu arăți ca naiba.
- Nu mă linguși. - „Nu mă linguși”... Hai!
L-ai văzut în uniformă?
Dulcea mea cumnată.
- Bine ai venit acasă, Jamie. - Vino încoace.
- Bine. - Vrei să vezi ce mai are?
Cum te simți în versiunea de paradis a lui Henry?
Te-ai aștepta ca un fiu să-și salute și tatăl.
Dragul meu Pappy! Ce dor mi-a fost de tine!
Și lui i-a fost dor de tine, deși n-ar recunoaște.
Da. Pun pariu că nu mai mestecă tutun și a intrat în NAACP.
Nu-mi vine să cred că ai venit pe jos!
N-am vrut să vă deranjez.
Ăsta e ultimul lucru pe care l-a zis ea.
Măiculiță!
Doamne!
Măiculiță!
Cum e să fii erou de război?
- Habar nu am. - Nu spune asta.
Cei de la armată mi-au scris despre medaliile tale.
Au zis că e decorația cea mai mare pentru un pilot.
- Așa e. - Păi...
Am avut noroc.
- Alții nu au avut. - Da.
Pun pariu că te-ai culcat cu o mulțime de fete.
Jamie n-are nevoie de medalii ca să cucerească femeile.
Cu mine seamănă.
Mama voastră era cea mai frumoasă din Greenville.
Toate fetele se țineau după mine.
Da. Să vă spun ceva.
Probabil că ai omorât o mulțime de nemți pentru medaliile astea.
Câți crezi că ai omorât? Cincizeci? O sută?
- Nu știu. - Dă-ți cu părerea.
Nu știu.
Ce este?
Un bărbat ar trebui să știe câți oameni a omorât.
Ei bine...
Pot să-ți spun un lucru.
Nu a fost doar unul.
Fiule...
Măcar eu l-am privit în ochi pe al meu înainte să-l împușc.
Nu am aruncat bombe de sus, de la un kilometru.
Pappy...
- Pappy, haide! - Să-l ia naiba.
De ce ai făcut asta?
E mândru de tine.
Asta e tot.
- Da. - Are dreptate, totuși.
Ar trebui să ne culcăm.
Dormi pe canapea?
Da.
Vino!
Mă bucur să te văd, frățioare.
Vă mulțumesc ție și Laurei că m-ați primit.
Bine.
Ai nevoie de un somn bun.
Te vom hrăni, să mai pui carne pe tine.
De fapt sunt vreo șase.
Ce șase?
Kilometri. Înălțimea de la care aruncam bombele.
Ce vezi de la așa o înălțime?
Ai fi surprins.
Drumuri, orașe, fabrici.
Dar nu și oameni.
De la 6.000 de metri nu se văd nici ca furnicile.
Tata are dreptate.
Un bărbat ar trebui să știe.
Noapte bună.
PERSOANE DE CULOARE
Casă, casă, dulce casă.
Următoarea oprire, Tupelo!
Cioroi, prăjit, negrotei.
M-am dus să lupt pentru țara mea,
m-am întors și am văzut că nimic nu s-a schimbat.
SERVIM NUMAI ALBI
Mulțumesc.
Bună ziua, dnă Tricklebank.
Ronsel, tu ești?
Eu eram când am verificat ultima oară.
Ce-ai mai crescut! Ce mai faci?
Foarte bine. Dumneavoastră?
O duc bine. Ți-ai văzut familia?
Nu. M-am oprit să le iau câte ceva înainte să mă duc acasă.
Bună, Ronsel. Sunt dna McAllan. Părinții tăi lucrează la ferma noastră.
- Îmi pare bine, doamnă. - Mama ta vorbește despre tine mereu.
Se vor bucura să te vadă.
Asta e tot?
Nu. Mai vreau niște zahăr și bomboane.
Zahăr și bomboane?
Da. Zahărul e pentru mama, iar bomboanele pentru Marlon și Lilly May.
Vreau să-i răsfăț puțin.
- Din solda de sergent. - Sigur se vor bucura.
Da.
O zi bună! Dnă McAllan...
Ia te uită, un cioroi în uniformă.
Unde crezi că te duci?
Vă cer iertare, domnule. Mă duc acasă să-mi văd familia.
- Dar nu pe aici. - Pappy, e Ronsel.
Fiul lui Hap și al lui Florence. S-a întors din Europa.
De asta voiai să ieși pe ușa din față!
Cred că nu înțelegi unde te afli.
- Ba înțeleg, domnule. - Ba nu.
Nu știu ce te-au lăsat să faci acolo,
dar acum ești în Mississippi, negroteiule.
Folosești ușa din spate.
Du-te, băiete, nu vrem probleme.
Du-te.
Știți ceva? Aveți dreptate.
Când eram în străinătate, nu ne puneau să folosim ușa din spate.
Generalul Patton ne-a trimis în linia întâi.
Știți ce am făcut?
I-am făcut praf pe Hitler și pe friți.
Iar voi stăteați acasă, în siguranță.
Henry, eu am terminat.
Casă, casă, dulce casă.
Binecuvântează-ne pe noi, Doamne, și darurile pe care le vom primi
din bunătatea Ta și a mântuitorului nostru Hristos.
Doamne, îți mulțumim pentru soarele care a ajutat bumbacul să crească
și pentru sănătatea celor de la masă.
Iisuse, Te rog, ai grijă de băiatul meu, Ronsel,
oriunde ar fi.
Amin.
Ronsel!
Încetișor!
Copilașul meu!
Ce-ai mai crescut!
- Și ce frumos te-ai făcut! - Mulțumesc.
Marlon, uită-te la tine! Ești cât mine. Te-ai înălțat!
- Pentru ce-s medaliile? - Cum ai călătorit?
Le ai fiindcă ai omorât nemți?
- De ce nu ne-ai spus că vii? - Ia lăsați-l în pace!
Lăsați-l să vină să-și salute tatăl.
Știam c-o să vii. M-am rugat pentru asta.
Mulțumescu-Ți, Doamne!
Uită-te la tine!
Ce ai pățit?
- Du-te la frații tăi. - Mamă, ți-am adus ceva.
Mulțumesc.
Vino, așază-te.
Providența.
- Vrei orez? - Da.
- Mulțumescu-Ți, Doamne! - Amin.
Nu știam că fumezi.
S-au schimbat multe.
- Sigur ai mâncat destul? - Da.
Sunt sătul. Am visat adesea biscuiții ăștia.
Și eu te-am visat pe tine.
Ce ai visat?
Acum ești cu noi, viu și nevătămat.
E bine că vom mai avea o pereche de brațe.
Acum, poate recuperăm ce am pierdut după accidentul meu.
Plătim zălogul și facem un contract nou, ca să fim iar arendași la anul.
Poate că el are alte planuri. Lasă-l să facă ce vrea.
Ba nu, mamă.
Sigur că stau.
Desigur.
Lasă-mă doar să îmi revin și să uit de război.
Acum ce mai vrea?
Bună seara, dle McAllan!
Bună seara, Hap. Florence.
El e fiul nostru, Ronsel, de care v-am zis.
Da, ne-am cunoscut.
Hap, vreau să-ți vorbesc între patru ochi.
Nu sunt un copil, domnule.
Orice îi spuneți tatei, puteți spune în fața mea.
Bine. O cauți cu lumânarea
dacă mai faci ce ai făcut la Tricklebank.
Știu că nu vrei asemenea necazuri.
Nici pentru tine, nici pentru familia ta.
Ce ai făcut, băiete?
N-avea cum să facă ceva.
- Am vrut să ies pe ușă. - Pe ușa din față.
Când tata și alt om l-au corectat, le-a ținut un discurs.
Ne-ai pus la punct, nu?
E adevărat?
Atunci trebuie să îți ceri iertare.
Îmi pare rău, domnule.
Bine.
Și tata vrea să îi ceri scuze.
Ronsel se va duce la el mâine, după slujbă.
Nu-i așa?
Da.
- Bine ai venit acasă. - Mulțumesc, domnule.
Noapte bună.
N-are rost să te lupți. Ei vor câștiga mereu.
Nu sunt obișnuit să renunț la luptă.
Nu mai sunt.
De când ai venit din Europa?
De câteva săptămâni.
- Îți place în Marietta? - E un orășel frumos.
De ăsta mă ocup eu.
Mulțumesc, dnă Tricklebank. O zi bună!
- Ai grijă. - Da.
Ia te uită.
- Ce este? - Ce a pățit?
Probabil că tocmai s-a întors din război.
E în regulă.
E doar o mașină. A dat un rateu. Supapă de admisie înfundată.
Se zice că până la urmă trece.
Ești Ronsel. Fiul lui Hap.
Sunt Jamie McAllan. Fratele lui Henry.
Îmi pare bine.
Ai venit pe jos?
Da.
Te duc cu mașina.
Haide!
Sunt Bob Dunning cu momentele principale din meciul vedetelor.
- Vino în față! - Stau bine aici.
Vino înăuntru, soldat. E un ordin!
În Liga Națională avem artileria grea.
John Mize, Walker Cooper, Ralph Kiner și Stan Musial.
Pionierii din Liga Americană,
Ted Williams, Joe DiMaggio, George Kell și Lou Boudreau.
- Cum ați știut că aveți grad mai mare? - Am fost căpitan.
Există și căpitani negri. Am luptat sub comanda lor.
Mi-ai ascultat ordinul. Pun pariu că erai sergent.
Batalionul de tancuri 761.
„Veniți să luptați.”
Eram vârful de lance al generalului Patton.
Dumneavoastră?
Am pilotat avioane B-25.
Sergent, îți place că te-ai întors în deltă?
Da, și mie.
- Am auzit că te-ai certat cu Pappy. - Mi-am cerut scuze.
E un ticălos nesuferit. Sunt sigur că a meritat-o.
- Ia și tu. - Nu-mi trebuie, mulțumesc.
Ești așa de încăpățânat mereu
sau doar cu albii care vor să fie amabili?
Ia.
Ce fel de subofițer ești?
Nu-l irosi, e medicamentul meu.
Am nevoie de el.
Voi, tanchiștii, făceați pipi în căști?
- Adesea. - Noi aveam un tub în carlingă.
Uneori era mai simplu să ne ușurăm în căști.
Dar la 6.000 de metri,
urina îngheață în mai puțin de un minut.
E chiar așa de rece acolo sus?
Sunt 28 până la 34 de grade sub zero.
Odată eram într-un zbor lung.
Am făcut pipi în cască și am uitat de el.
Am ajuns deasupra țintei și mi-am pus casca.
Bombardam și ne feream de inamic,
când am simțit ceva cald care îmi curgea pe față.
Am crezut că fusesem împușcat.
Miroseam ca o latrină.
Cred că nici la clubul ofițerilor nu mai scăpați.
Prietenii mei râdeau mereu de mine.
Cei care s-au întors.
Și eu am pierdut câțiva prieteni.
Să bem pentru ei.
„Nu ajung acasă până la...”
- E totul în regulă, dle Jamie? - Da.
L-am adus pe Ronsel din oraș.
Mă duc iar în oraș sâmbăta viitoare, după-amiază.
Dacă vrei, trec pe aici să văd dacă vii cu mine.
Bine.
În regulă.
Hap.
Doamne!
Ți-am adus ceva, mamă.
E prea mult.
O păstrez pentru fratele tău și sora ta.
Ba nu.
- Am luat-o pentru tine. - Nu pot.
Vreau să te văd că mănânci.
Mulțumesc.
Termin-o, mamă. N-o păstra.
Nu vreau să văd nicio bucățică la Lilly May sau la Marlon.
Bine.
Te iubesc.
Și eu te iubesc, scumpule.
Mulțumesc.
Nu pot...
Am încercat.
Îmi pare rău.
Nu pot...
Nu știu să înot.
Doamne!
E în regulă, Jamie!
Sunt eu. E totul în regulă.
E totul în regulă. Vino aici.
Nu...
Nu pot.
- Jamie! - Trebuie să plec.
Ca de obicei, când se întâmpla ceva rău, Henry era plecat.
El și Pappy se duseseră după niște porci. Eram singură cu fetele.
Vera?
Trebuie să mă duci în oraș.
O să-l omor pe Carl.
Vera, de ce nu te așezi să vorbim...
Nu am timp de stat!
E cu ea acum.
A început să facă și cu Alma ce a făcut cu Renie.
Amanda Leigh, du-ți sora în casă.
Amanda, du-te. Intră prin spate.
- Vera... - Trebuie să mă duci în oraș acum.
- Nu pot să conduc. - Te-am văzut...
Și am avut probleme. Soțul meu mi-a luat cheile mașinii.
Haide.
I-au găsit cadavrul lui Carl pe drumul spre oraș.
Florence a zis c-a văzut-o umblând pe Strada Mare, plină de sânge.
A zis că părea că se scăldase în sânge.
Vera l-a înjunghiat de 17 ori.
Nu am aflat detaliile decât mai târziu.
Eram prea prinsă cu problemele mele.
Doamne!
Ce ai pățit, mamă?
Amanda Leigh, fii o fetiță mare și du-te după Florence.
Mai știi cum să ajungi la ea? Fugi cât poți de repede.
Nu!
Și eu am pierdut un copil.
Îl chema Samuel.
Veneam aici mereu când eram mic.
Când voiam să fiu singur și să-mi limpezesc mintea.
Îmi place cum ai aranjat.
Poftim.
De ce sunteți așa de amabil cu mine?
Pari să ai nevoie.
Pe naiba!
Eram undeva deasupra Austriei.
Am dat de un roi de avioane Messerschmitt.
Erau peste tot.
Mi-au ucis mitraliorul și copilotul.
Am făcut o înțelegere cu Dumnezeu atunci.
Am jurat că, dacă mă salvează, voi face bine.
Nu știam ce anume, dar...
Am promis oricum.
Imediat a apărut o escadrilă de P-51.
Parcă venise cavaleria.
Au curățat cerul de nemți.
Jur că erau îngeri trimiși de Dumnezeu.
Avioanele acelea P-51 aveau coada vopsită în roșu.
Unul dintre ei m-a salutat după raid.
M-am uitat și am crezut că am vedenii.
Pilotul acela...
era de culoare.
M-a salutat...
L-am salutat și eu.
În acea zi au murit bărbați care erau soți și tați.
Erau oameni buni.
Mult mai buni decât mine.
În sfârșit...
Ți-am adus astea, mamă.
Pentru tine, mamă.
Trebuie să...
Nu poți să faci duș fără pereți.
Unde punem asta?
Ce zici? În apă?
Ajută-mă să găsesc un loc pentru asta.
Ce zici? Aici? Miroase.
Mami, unchiul Jamie îți construiește un duș.
Îngerașule!
Trebuia să-mi spui când vine!
M-am gândit că vrei puțină intimitate
uneori, ca să faci baie.
Ce părere ai?
E minunat.
Mulțumesc.
Aduc niște apă.
Ce frumos miros!
Nu mănâncă, nu doarme.
Nu stă locului o clipă, dar nici nu merge nicăieri.
Parcă ar fierbe în suc propriu.
Așteaptă ceva.
Așteaptă să se întâmple ceva ce nu s-a întâmplat.
Vino! Sticla asta nu se bea singură!
Pierdem timp prețios!
Mai ușor. Ce mai faci?
Și eu aș fi fericit să mă văd.
Ești obosită?
- Trebuie să-i dăm drumul. - Nu îl ținem noi.
Stă aici pentru noi. Sunt sigură.
Și dacă vrea el să stea?
N-o să fie mereu așa.
Imediat ce mă fac bine...
plecăm de aici.
O să ne fie bine.
O să fie bine și pentru el, când va fi la casa lui.
O să ne fie bine?
Îți garantez.
Mai ții minte?
Da.
N-ar trebui să stai pe piciorul rupt, Jackson.
Dacă nu-l lași să se vindece, n-o să mai poți merge.
La ce bun mersul, dacă nu pot să dansez?
Ești o femeie minunată.
Steaua de argint?
- Da. - Măi să fie!
Nu fi impresionat. Mi-au dat-o fiindcă am fost prost.
Poftim?
Ți-e dor uneori să fii iar acolo?
Nu-mi lipsesc împușcăturile, dar mie, uneori, mi-e dor.
Da, și mie.
Acolo eram un eliberator.
Lumea ieșea în stradă și ne aștepta.
Aruncau flori, ne aclamau.
Aici sunt doar un negru care împinge plugul.
Și de unii dintre oameni mi-e dor.
- Mă gândesc la ei în fiecare zi. - Vezi multe locuri.
Italience, englezoaice...
Niște grecoaice păroase cu păsărici păroase...
Era cu totul și cu totul altceva.
Ai fost vreodată cu o albă?
Măi să fie...
Da? Povestește-mi.
Armata ne-a pus...
în barăci separate,
aveam rezerve de sânge separate, latrine separate.
Dar europencele nu aveau nicio problemă.
Într-o zi eram în Wimborne.
O englezoaică a trecut pe lângă mine și mi-a dat una la fund.
Nici nu mă uitasem la ea.
A zis că un soldat alb i-a spus că suntem mai mult maimuțe decât oameni.
Voia să vadă dacă am coadă.
Îmi pare rău că am râs.
Ori de câte ori aveam ocazia, le arătam cât de umani suntem.
- Da. - Și nemțoaice?
Am mai văzut privirea asta.
Probabil era specială.
Asta a fost atunci. Acum sunt aici, presupun că așa trebuie.
Da. Sunt unde trebuie.
Și îmi irosesc viața.
- Te duc înapoi teafăr, Rog. - Să-ți ții promisiunea.
Vin unii din stânga!
Mitraliorul din spate e mort!
Jeremy, spune ceva!
La naiba!
O tractăm mâine, Henry.
Îmi pare rău.
Ai verificat? Bine.
E nouă și jumătate. Acum te scoli?
Vrei să zaci toată ziua, când frații și surorile tale muncesc?
Ce e cu tine?
Ai primit o scrisoare, cică e din Germania.
Germania...
Cine e Resl? Ress...
E bărbat sau femeie?
R-E-S-L. Ressil, Reecil... Cum se pronunță?
E o cunoștință.
Unde te duci?
Mă întorc!
Ronsel!
Ți se pare că e amuzant să verși bunătate de lapte?
Știi cum se spune: „Nu are rost să plângi că s-a vărsat.”
Da, cel puțin când e laptele altcuiva.
Cât îți datorez? Un dolar cincizeci, doi?
Să rotunjim cifra.
- Nu e vorba de bani! - Ce vrei de la mine?
Ce e cu tine? Fii bărbat!
Din cauza găleții vărsate nu mai sunt bărbat?
Nu te porți ca un bărbat!
Vii și pleci când vrei, dispari zile în șir
și, când ești aici, ești beat.
Nu-ți dau ție socoteală.
Când ești în casa mea și lucrezi la ferma mea, îmi dai.
Îmi pare rău, șefule.
Nu e vina mea că visele tale de fermier au eșuat.
Nu e vina mea că s-au inundat câmpurile de bumbac.
Știi care e problema ta, Jamie? Nu-ți cunoști valoarea.
Nu știi ce trebuie să știe un bărbat.
- Deschide ochii. - La ce?
- Ești așa de ocupat... - Că ce?
...să faci pe Atotputernicul,
să te ocupi de tine și de fermă,
că nu vezi ce nefericită e soția ta!
Ai grijă ce vorbești!
- Sau ce? - Sau ce?
- Da. Știi ceva? - Da?
Bine, Jamie, fă cum vrei.
Dar fă-o în altă parte.
- Bine. Mă duc în oraș. - Nu ziceam de oraș.
Mâine plec la Greenville câteva zile, să văd niște animale.
Când mă întorc, să nu te mai găsesc aici.
Ce e cu tine?
Să fi văzut ce mutră aveai!
Nu e de râs.
Au contraire, prietene, este.
Ai înnebunit de tot.
Nu te contrazic.
De ce umbli prin ploaie?
Nu contează.
Ce e cu tine?
Care e cel mai rău lucru pe care l-ai făcut?
Ceva rău.
Rău de tot. Când știai că vei răni pe cineva,
dar tot ai făcut-o.
Am părăsit-o pe femeia asta.
Măi să fie!
Felicitări, ești tată.
Îl cheamă Franz.
Franz e un nume frumos.
Și acum ce faci?
- Ea vrea să mă întorc în Germania. - E departe.
Da.
Foarte departe.
Dar tu? Care e lucrul cel mai rău pe care l-ai făcut?
Cine, eu? Eu sunt un sfânt!
Sunt sigur.
Ascunde-te!
Crezi că ne-au văzut?
Nu știu.
Am ajuns.
Da...
Plec din oraș.
Voiam să-ți urez noroc.
Mi-ai fost un prieten bun.
Vreau să știi asta.
Da.
Și tu ai fost un prieten bun.
S-ar putea să fii unul dintre cei buni.
Ai grijă.
Sper să ajungi la băiatul tău.
La familia ta.
Ai grijă de tine!
Și tu.
Bună, mamă!
- Ți-e foame? - Nu.
Unde sunt ceilalți?
La biserică, la slujba de seară.
Poftim.
- A apărut! Beat. Din nou. - Unchiule Jamie!
Salutare, dragă familie!
Cine naiba era cu tine în camionetă?
Am văzut că tu conduceai. Cine era?
Ronsel Jackson. Ce-ți pasă?
Ce căuta negrul ăla lângă tine?
Sunteți prieteni?
Poate să stea oriunde îi zic eu. Altceva?
Ticălosule!
- Ești un nemernic, știai? - Da, știu.
Marele erou de război.
Nu ești decât un bețiv nenorocit. Dă-mi cheile.
Pleacă!
Îl vrei doar pentru tine, nu?
Păcat că e beat. N-are ce să-ți facă.
- Poftim? - Te-am văzut cum te ții după el.
- Pappy... - Henry e prea tâmpit să observe.
Dar eu nu-s.
- Ai văzut scrisoarea, mamă? - Cea din Germania?
Doamne! Așteaptă puțin.
Nu te agita. Așteaptă să se întoarcă tatăl tău.
Ronsel!
Bună!
- Rămâi la cină diseară? - Nu.
Te duci undeva?
Da. Probabil spre vest.
Am un prieten din război care stă la Los Angeles.
Los Angeles? Jamie, ce spui?
- Nu ți-a spus? - Cine și ce să-mi spună?
Henry.
Mi-a zis să plec.
- Probabil că e mai bine. - Și pleci pur și simplu?
Nici n-aveai de gând să-ți iei rămas-bun?
Ba da. Primul autobuz pleacă la 14:00.
Și fetele? O să fie distruse.
Laura, nu mai pot sta aici.
Nu...
Nu trebuie să pleci, Jamie.
- Vino încoace! - Prindeți-l!
- Vino încoace, băiete. - Prindeți-l!
Prindeți-l!
Țineți-l!
- Pocniți-l pe cioroi! - Pocniți-l!
- Ridicați-l. - Vino.
Pune-ți pantofii. Vino cu noi.
- Dumnezeule! Dă-i drumul! - Taci din gură!
Ba nu tac! Dă-i drumul!
- Ascultă, fiule... - Nu sunt fiul tău!
Ori folosești chestia aia, ori o îndrepți în altă parte.
Dacă nu, omoară-ne pe amândoi.
Îți trădezi neamul pentru un negru?
Fă-o.
- Haide. - Da.
- Hai, fă-o. - Aduceți dovada.
- E vinovat! - Ucideți-l!
Te-ai împerecheat cu femeia asta?
De ce naiba vă pasă de o târfă nemțoaică?
Din cauza nenorocitelor de Fräulein au murit băieții noștri.
Dacă Ronsel i-a lăsat ca amintire o corcitură,
eu numesc asta dreptate!
Tacă-ți fleanca, iubitor de negri!
De unde naiba știi tu că Ronsel e tatăl?
Să-l întrebăm pe el. Ești tatăl acestui...
N-o să spun „copil”. Ești tatăl acestei abominațiuni?
Spune!
- Da. - A spus-o!
Pedeapsa pentru abominațiune e moartea.
Pappy?
Nu.
N-o să tragă.
N-ai curaj să omori un om de aproape, nu-i așa?
N-o să-ți ucizi propriul tată.
Dacă mai faci o mișcare greșită, băieții ăștia o să te omoare.
Ce facem cu el?
Nu va vorbi. Nu-i așa, fiule?
Dați-i drumul!
Nu ești în poziția în care să ceri ceva.
Cioroiul trebuie pedepsit.
Lăsați-l pe fiul meu să hotărască în ce fel.
Bine.
Ce să fie?
Alege tu.
Dacă nu vrei să fie ucis, alege-i tu pedeapsa.
Nu!
Limba, ochii sau boașele?
Alege.
Alege, fir-ar să fie!
Limba.
Doamne, nu!
- Sprijiniți-l. - Aduceți scara!
Încetișor. O să fie bine.
Te țin eu.
- Țineți-i picioarele. - Țineți-le drepte.
Dumnezeule!
Îl țin eu!
Respiră.
O să fie bine. Ridică lumina, Marlon.
Ridicați-l.
- Te ținem noi. - Să mergem.
Copilașul meu!
I-am ținut bătăile inimii în palme.
Băiatul meu!
Țin minte fiecare bătaie.
Era cald, era viu.
Știu orice locșor de pe trupul lui.
Pappy?
E exact ceea ce crezi că e.
L-au prins pe Ronsel.
Erau prea mulți.
Poftim?
Jamie, ce-a pățit?
Erau prea mulți. N-am putut...
- Jamie... - Nu i-am putut opri.
Ce i-au făcut? Trăiește?
- M-au pus să aleg. - Ce să alegi?
Trezește-te.
Voiam să fiu sigur că te privesc în ochi.
Mulțumesc.
Ne vedem peste câteva zile.
Tatăl tău a murit azi-noapte.
- Cum? - În somn, liniștit.
- Hap! - Henry...
- Hap! - Henry, nu face asta.
Nu sunt eu de vină pentru ce s-a întâmplat.
- I-am avertizat pe amândoi. - Lasă-i în pace.
Hap!
Hap, te oprești puțin?
Trebuie să băgăm sicriul în groapă.
Hap?
Îți mulțumesc.
Cheamă-i și pe băieți.
Fiii mei nu vor coborî din căruță.
Bine.
Așa.
„Omul născut din femeie are viața scurtă, dar plină de necazuri.
Se naște și e tăiat ca o floare,
fuge și piere ca o umbră.
Și asupra lui ai Tu ochiul deschis!
Și pe mine mă tragi la judecată cu Tine!
Cum poate să iasă ceva curat din ceva necurat? Nu se poate.
Un copac și tot are nădejde, căci, de e tăiat, iar dă lăstari.
Dar omul, când moare, rămâne întins.
Cum pier apele din lacuri și cum se usucă,
așa se culcă și omul și nu se mai scoală.
Cât vor fi cerurile, nu se mai deșteaptă
și nu se mai scoală din somnul lui.”
Amin.
- Amin. - Amin.
Bine...
Hai, frate. Amin, Pappy.
- Veniți, fetelor. - Florence?
Dă-i asta lui Ronsel...
dacă îl vezi.
Jamie!
Coșmarul meu e mereu același.
Mai întâi sunt într-un tanc, cu o cască pe cap.
Apoi sunt în spatele unei camionete, cu un sac în cap.
Țip.
Buzele mele se mișcă, simt efortul.
Dar nu scot niciun sunet.
Sper că moartea prematură a lui Pappy
a adus puțină liniște familiei Jackson.
Trebuie să recunosc că mie nu mi-a adus liniștea.
În același timp sper că, printr-o minune,
prietenul meu, Ronsel, și-a găsit fericirea.
Oare aici trebuie să se termine povestea mea?
Redus la tăcere și înfrânt.
Oprimare, frică, diformitate...
Doar un bărbat deosebit ar putea să treacă peste așa ceva.
Ar trebui să renunț la laudanum și la mila de sine
și să călătoresc cu un cartonaș în buzunar, pe care scrie „mut”.
Și, în cele din urmă,
ar trebui să traversez din nou Atlanticul.
De data asta nu pentru război.
Ci pentru dragoste.
Ronsel!
Mamă?
Cu asta am vrut să sfârșesc.
Cu dragostea.
Subtitrarea: Anca Irina Dumitru